Raig de llum - 16/05/2016

On és el tresor?
El tresor era al cim de la muntanya. Els 3 nens i el seu pare eren un equip més. Calia anar per boscs feréstecs on les ombres dels arbres et deien:"Que te'n vagis!" Rius on l'aigua podia ser enemiga i muntanyes tan altes que eren les primeres a saludar el sol. 
Quan van dir: "Tots a punt!", la gent va començar a córrer . El Jordi, el Marc, el Francesc i el seu pare, el Lluís, havien entrenat molt dur. Quan tots els equips van endinsar-se en el bosc, ben aviat la llum es va amagar, en veure la foscor d'alguns. Molts equips, mentre dormien, ho van aprofitar per robar el material d'altres equips. Van pensar: "Sense Brúixola i material no podran". Contents de la seva malifeta, van travessar els boscos i es van posar al riu. El pes de les seves maletes i les robades no els van deixar continuar. S'enfonsaven dintre de l'aigua. Pels pèls van aconseguir salvar-se, però van quedar exhausts, no van poder continuar.
Els nostres amics van seguir. L'aigua refredava els pensaments, calia continuar, sense mirar enrere. Van veure que molts dels tramposos s'havien quedat enrere.
Ara tocava agafar una bicicleta. No van ser dels primers a arribar, però no sempre cal ser el primer, el que cal és arribar i gaudir. Gaudir del present ens apropa al futur.
El camí era ple de pedres. Molts dels equips van tenir caigudes, punxades. Quan això passava ningú s'aturava a esperar el company. L'avarícia era el motor de les seves bicicletes. Ningú recordarà els perdedors, pensaven. Els nostres nens van punxar unes quantes vegades. Ells no estaven avesats a tantes dificultats. No passa res, el llibre de la vida ensenya a superar-ho tot, però a poc a poc.
Cada vegada que un d'ells punxava o anava a terra el pare s'aturava per ajudar-lo. Li netejava les ferides i els mostrava un somriure. A les pujades ens ajudem entre tots i a les baixades frenarem, anar massa ràpid per la vida no ens permet veure el paisatge. 
"Pare, els somriures curen?", preguntava el Jordi. "Fill,segur que amb un somriure es curarà abans."No van ser dels primers a arribar. Molts dels equips s'havien desfet per les discussions entre ells. Ara quedava l'última part. Una muntanya alta, on la vista s'avançava per mostrar el camí. La neu no parava, la muntanya era casa seva. La neu els deia que no eren benvinguts. Els pocs equips que quedaven van pujar. "EL tresor és meu, el meu tresor!", deien.
El pare va cridar: "Nois, vam començar junts i acabarem junts, ni un pas enrere!"
Un fixava les cordes a la muntanya i els altres tres pujaven a la muntanya. Ells van ser l'únic equip que va arribar al cim, la resta no van poder continuar, frenats per la neu i per l' avarícia.
Era tan alta la part final que només un va poder arribar. Va ser el Jordi. Sobre la muntanya, va veure el tresor: Va obrir el cofre, esperant trobar diamants i joies, però només va trobar un paper. No entenia res!
Va arribar on es trobava la tenda que els seus germans havien muntat."El tresor és un paper? No entenem res! A veure, llegeix":
"Si heu arribat fins aquí, és perquè heu après a ser solidaris, a no rendir-vos, a esforçar-vos, a no fer un pas enrere, a treballar en equip, a tenir valors i creences, com un dia ho vam fer jo i els meus germans. No hi ha tresor més gran que aquest, ni diamants ni joies. Ara us toca seguir sols.
Firmat: El vostre pare.
El somriure dels nois va fer que la neu s'aturés i van abraçar el pare. "Pare, no hi ha tresor més gran que aquest". I tu lector, on és el teu tresor? Dins del cor.